Читати книгу - "Антологія української фантастики XIX—ХХ ст."
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Петрусь поставив горщика ближче до нагорілого вугілля, взяв патичка і почав шпортати ним золу, у якій пеклася бульба. Степан дістав з-за пазухи гаман з тютюном і почав крутити папіросу. Іван розв’язав личаки.
– І про вікна, що ти казав, також, певне, теє… – продовжував Петрусь, задоволений своєю опозицією.
– Що?
– Брехня, здається…
– У тебе все брехня. А однаково, ти не пішов-бись один до замчиська?
Питання було запропоноване серйозне. Петрусь подумав і заперечливо похитав головою.
– Ні, то друге діло.
Якусь хвилину тривала мовчанка.
– Ще не всі вікна забиті, тільки з одної сторони деякі забиті, – промовив, ніби сам до себе, Іван, присуваючи свої роззуті брудні ноги до вогню і ворушачи від задоволення пальцями то одної, то другої ступні.
Петрусь вкрадливо поглянув убік. У темряві спочатку нічого не було видно, та, приглянувшись пильніше, можна було помітити на темно-голубому фоні зоряного неба різкий зарис чорного силуету похмурого замку і навіть розрізнити віконні отвори, що яріли довгим рядом.
– Може, по-твоєму, і те брехня, що в замчиську смолою обливали холеру? – спитав Степан.
– А таки брехня.
– А звідки, по-твоєму, смола взялася у замчиську?
– Звідки?… Люди смолу гнали, та й теє…
Хлопці зареготали.
– Хтось-то стане в замчиську смолу гнати! Хіба вигону нема, чи що?!
– А я чув так, – вставив Іван, – люди спіткали холеру в замчиську і сказали їй: «Ми тебе не боїмося, бо в нас є дьоготь і часник». А вона засміялася і відказала: «Дьоготь ваш – до чобіт, а часник – до ковбас. А я таки іду на вас».
– А що? Га?! – підхопив торжествуючим голосом Степан, звертаючись до Петруся. – Що ти проти того скажеш? Може, по-твоєму і се брехня? Га?
Петрусь мовчав. Очевидно, шукав переконливі аргументи. Потім, розмисливши, почав було заперечувати, що без потреби обливати холеру смолою, якщо вона «не боїться ніби дьогтю, теє…» Та його підняли на глум.
– Ну, коли ви такі мудрі, то я спитаю вас, – почав хоробро Петрусь.
– Ну, спитай, – відказав Степан, готовий відповісти на будь-яке заперечення Петруся.
– Скажіть-но мені, нащо в замчиську стоїть хрест, коли там теє… нечиста сила?
– Звісно, так прийшлося… Люди поставили. Та й хрест вже наполовину сховався в землю.
– А чому він тепер не бере людей?
– Пожди, може тебе якраз і вхопить, – відповів спокійно Степан – тоді згадаєш, чи я правду казав.
Іван широко відкрив рот, засміявся і ще швидше почав ворушити пальцями ноги. Це йому вочевидь подобалося.
– Ні, не вхопить, – відповів серйозно Петрусь.
– Зобачиш.
Мовчання. Петрусь замислено дивився у вогонь.
– Диви, википає! – Степан кивнув Петрусеві на горщик.
Той витягнув горщик з вугілля. Страва була готова. Нічліжники взялись за вечерю. Та не встигли вони «ввійти в смак», як у мурах залунав невиразний протяжний звук. Іван ніс до рота бульбу та так і завмер. Степан дивився поверх вогню, широко розкривши очі і піднявши перед собою вказівний палець.
Петрусь сидів з відкритим ротом, тримаючи ложку в горщику. Всі уважно прислухалися. Звук пролунав ще раз.
– А бач! – сказав Степан Петрусеві, коли всі сумніви пропали. – А не казав я!
– Що, то нічого… То, певно, сова стогне, або може теє… кішка, або що…
– Кішка!? В полі де, дурисько, кішка візьметься?! Ото ляпнув!
Обурення товаришів росло. Цієї хвилі вони були настроєні вбачати в кожному звуці, шурхоті щось незвичайне. Певна річ, якби цей звук трапився їм удень, на нього ніхто не звернув би уваги. Та тепер у цих обставинах він був прекрасною поживою для збудженої уяви. Скептицизм Петруся був дуже недоречним. На нього в один голос напали Степан та Іван, яким не хотілося, щоб усе було так просто. Навпаки, їм дуже хотілося розказувати завтра по селу, як вони ночували коло замчиська, як спочатку все було тихо і як потім, коли мова зайшла про «мурового», щось почало шипіти і стогнати.
Забобонне почуття в такі хвилини підказує недовченому розуму багато чого такого, що ніколи не могло б явитися при логічному плині думок. Та, власне, і сам Петрусь не був цілком певним, чи то був крик сови, чи кицьки, чи ще якої мари. Він заперечував, бо йому так здавалося. Звичайно, найпевніше сова. Це можливо. А взагалі, може бути, що й не вона. Може бути, що хтось підкрався до них і навмисно лякає… А може – таки він, муровий…
Та й чого не зродиться у голові парубійка, збудженого оповідями про привиди та інші страхи. Від останнього припущення Петрусь похолов. Він більше не заперечував, тихенько лежав ниць і думав. Настрій товаришів непомітно передався і йому. Всі мовчки почали готуватися до ночівлі. Петрусь підклав торбу собі під голову і вкрився свиткою.
– Де то моя булана? Щось не чути дзвінка! Треба піти подивитися! – сказав Степан, встаючи і розглядаючись на всі боки.
– Мо, зайшла де далеко, – доповнив його думку Іван.
– Піди-но, Петре: найди та нажени, – звернувся Степан жартівливо до Петруся.
– Сам йди. Твоя кобила, ти й іди.
– А я хочу, щоб ти пішов.
– Не піду.
– А я ж тебе прошу. Троячку дам. Калача у Гиси купиш.
– Сам їж.
– Злякався!
Товариші засміялись.
– Зовсім ні. Не хочеться.
– Не хочеться, – передражнив його Степан, – бо боїшся, щоб не вхопило.
– Сам ти боїшся!
– Я?! Чого? А ти боїшся. По тобі видно, що боїшся. Хоробрий же ти, Петро, як я бачу, дуже хоробрий… На язиці в тебе нічого нема, ніякого страху, а як до діла приходиться, то і страх звідкись береться.
– Та що йому тепер, – підхопив Іван. – Глянь, як накрився. Для нього тепер нема ніяких страхів.
– Для нього і замчиська, певне, нема. Петре, га, Петре, скажи-но, чи то правда люди кажуть, що замчисько ніби на горі стоїть, чи, може, брешуть?
Петро мовчав, товариші продовжували його під’юджувати.
– Я знаю, чого він такий безбоязний. Бо його мати як вродила, то в ночовках або в кориті плавати заставляла, та весел не давала, – сказав Іван і на всю губу засміявся зі свого дотепу.
– А я чув, що за пазухою до п’ятого року держала.
– Та й тепер держить.
– Петре, га, Петре, а скажи-но, чи тепло у матері за пазухою сидіти?
– Ну, він тепер за пазухою не сидить. То колись було. Він в закуток тепер лазить, там і спить.
– Бо він тепер, – треба таки сказати правду, – великий став!
– Еге, я чув, мати його хутко оженить. Тільки дівки ніяк не підбере…
– Щоб по закутку прийшлась.
– Петре, а добре спати в закутку?
– Певне, лучче таки, як у
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Антологія української фантастики XIX—ХХ ст.», після закриття браузера.